Er dere klare? En, to, tre, fire!
Ja! Nå rocker vi Iøs! Ja! Jeg vil rocke Iøs!
–Hei, Baltimore! –Hva faen gjør du?
Trommer. Man kan ikke bare slå på trommen, man må banke den.
–Slik rocker man. –Ikke rock. Bare hold takten.
–Det gjør jeg. Falskfløytespiller. –Du får ikke spille trommer.
Forestillingen er i morgen. Du rekker ikke å Iære det.
–Jo! –Prøv igjen. En, to, tre, fire.
Ja! Vil Cleveland rocke Iøs?! Hva er det?
–Gi meg trommen og ta fløyten. –Fløyte er jo kjempe...
Det er jeg som leder bandet. Jeg bestemmer at du spiller fløyte.
Drit i dere. Nå går jeg hjem.
Ok, jeg vil si noen ting før vi går på skuespillet.
Først: Over 200 personer har kommet for å se årets forestilling.
Det er det høyeste antallet noensinne.
Hvor er Cartman? Mister han gjennomgangen, blir han ikke med.
Årets alkoholsponsor er Jägermans mersmakstilsatte snaps.
Snapsen som gir mer smak.
–Ja, smaken gir mersmak. –Og krutt er det også i den.
Nå skal vi avklare hvordan forestillingen skal være.
Bestefar Marvin Marsh.
Den eneste gammel nok til å ha sett borgerkrigsspillet i 1928.
Hva? Er ikke bestefaren din død ennå?
–God morgen, mine herrer. –Du har jo sørstatsuniform!
Ja, i år skal jeg slåss for sørstatene. Drit i dere.
–I år skal vi banke dere. –Du kan ikke komme som general Lee.
Jaså? Hva er dette, da?
Dere kan reglene. Dere har Iøsskudd og skyter i luften.
Sier noen at de skjøt dere, så spill død.
–Sørstatene taper, Cartman. –Nei. De vil vinne.
–Det gjør de ikke, dusten. –Jo visst.
Husk: Forestillingen blir best hvis vi lever oss inn i krigen.
Når nordstatene vinner, skal sørstatene se nedslåtte ut.
Skal vi vedde om at sørstatene ikke vinner?
Hvis sørstatene vinner, blir dere mine slaver i en måned.
Hvis nordstatene vinner, blir du vår slave.
Farvel da, mine herrer. Vi ses på slagmarken.
–For en dust! –Han vet ikke at sørstatene taper.
Det blir kult med en slave.
Mot Tamarak Hill! La oss vise hva vi kan!
Velkommen! Her spiller South Park slaget ved Tamarak Hill.
I grått ser vi konføderasjonen fra sør, og i blått nordstatene.
Det var en kald morgen i 1862.
Nordstatshæren skulle hente Appamatoxklokken fra Tamarak Hill.
Det resulterte i et blodig slag, men til slutt vant nordstatene.
Her gjengis nå det storslåtte slaget.
–Framover. –Nå tar vi sørstatsjævlene.
Ild!
Da så, mine menn. Ild!
Jeg skjøt deg, Ned. Nå må du falle sammen.
–Au. –Hurra.
Tenk, slik var det altså.
–Hva gjør han? –Hei! Lenge leve konføderasjonen.
–Hva faen? –Han tok klokken!
–Konføderasjonen tar ikke klokken! –Lenge leve sørstatene!
Vi må begynne på nytt.
Nå må vi gjøre alt på nytt pga. forvirringen med klokken.
Jeg vet at du vil hjelpe til, men nå må de få klokken.
–Hvorfor må de det? –Vi skal jo faktisk tape.
Vi må ikke tape. Vi kan vinne slaget.
Visst kan vi tape. Vi kan gå hjem og si: "Vi tapte!"
"Nå er dere vel stolte?"
Eller vi kan innta kollen, stå stolte oppe på den og rope:
"Ikke i år! I år er det konføderasjonen som vinner!"
Han har rett, for fanken. I 22 år har jeg spilt dette slaget.
I 22 år har vi sørstatene blitt gjort til latter av nordstatene.
–Jeg er lei av det! –Hvorfor blir vi ofrene?
–Jeg er lei av å tape. –Nå skal vi gi dem inn!
Er dere med?
Slik, ja. Unnskyld omstarten. Nå starter vi igjen.
Det var en kald morgen i 1862. Nordstatshæren skulle...
Hva gjør de?
–Au! Det gjorde vondt. –Hva faen gjør de?
–Hva skal vi gjøre? –Løp for livet.
Gud velsigne mennene som slåss for friheten.
Og Gud velsigne sørstatshæren.
–Gi deg, general! –Er du helt fra vettet, Jimbo?
–Gi deg, general! –Ja, ja. Vi gir oss.
–Vinner sørstatene? –Sørstatene vinner!
Helvete!
Nå kan vi være venner igjen. Kom igjen, drikk litt mer snaps.
–Nei. Dere ødela forestillingen. –Kom igjen. Bare en liten knert.
–Er dere klare for slavearbeidet? –Du fusket!
Vi veddet at sørstatene tapte krigen, og det gjorde de.
Hvis du ikke var så blank i historie, visste du det.
Jeg hater dere så dypt. Så fryktelig dypt. Det er ikke over.
Jeg sier bare at sørstatene kunne fått bank i Topeka.
Nei, de hadde banket dritten ut av Topeka.
–Ja. –Du drømmer.
Skal vi ta Topeka? De mobber oss i Kansas. De mener vi er en vits.
De respekterer ikke vår autoritet.
–Jeg synes vi tar Topeka. –Vi kan ta Topeka nå!
–Og vise hvor feil alle tar. –Vi gjør som konføderasjonen.
–Marsjerer mot Topeka. –Det klarer vi sikkert.
–Det klarer dere ikke. –Utfordrer du oss? Klart vi kan.
Det kan dere ikke, for dere er kjerringer.
Kjerringer?! Nå er det på tide at alle får se hva sørstatshæren kan!
Nå tar vi Topeka en gang for alle!
Dere tapte som nordstatsmenn, men bli med oss og gjenvinn stoltheten.
–Ja! –Nordstatene kan gå og henge seg.
–Nå går vi! –Ja!
Hva var veddemålet? Hvis sørstatene vinner, er dere slaver i en måned.
De er fulle. De slutter når de blir edru.
Nyt friheten, mine herrer. Snart tilhører dere meg.
Bli med oss, Kenny! Og bli med på plyndringen.
God morgen, mrs Hollis. Så du kampen i går?
Jeg rettet prøver til sent, og...
Hva er det, konstabel?
–Au! –Stopp. Løsskuddene svir.
–Den er vår! Vi har tatt Topeka! –Hurra!
Hør, yankee. Hvor gjemmer dere Jägermans mersmakstilsatte snaps?
Snaps? I spritbutikken, tror jeg.
–Hvor? –I spritbutikken...
Kom igjen, folkens!
Noe mer bisarr har jeg aldri sett.
Unnskyld.
Mamma er sur på pappa som dro til Kansas.
–Hvorfor må vi vente på dem? –Her er bussen.
–Er du den en eneste som kommer? –Sendebudet Butters
har en beskjed fra slagmarken.
–Hvilken slagmark? –Topeka. Vi lager bråk.
Jeg har ikke hatt det så moro på lenge. Skal dere ikke lese?
Kjære dere, ord kan si hvor dypt jeg hater dere.
Vi kjemper mot det ukjente, og bare én ting er sikkert:
Jeg hater dere så mye, med alle trøtte muskler i kroppen.
Vi har inntatt Topeka, og nå skal vi mot Missouri.
Jeg slutter først når vi har vunnet alt og ni er mine slaver.
Så dypt hater jeg dere. Så fryktelig dypt.
–Deres general Cartman Lee. –Faen! Den feite...
Tenk om Cartman lykkes og vi må være hans slaver.
–Vi må stanse ham. –Bestefar hjelper oss.
–Hvor er sørstatshæren nå? –Det kan jeg ikke si.
Da er jeg en ussel nordstatsdritt.
–Du får 10 dollar. –Ok.
...og levde av sin egen avføring i flere dager.
På riksnivå: En radikal gruppe fra Colorado drar gjennom sørstatene.
Nye medlemmer rekrutteres på veien, og gruppen vokser raskt.
Nasjonalgarden er innkalt.
Gruppens leder er det militære geniet og høyremannen Jimbo Kern,
kjent gorillakjemper og leder.
Kom med mer snaps. Nå spyr jeg.
Oi. Det er verre enn jeg trodde.
Vi må stanse dem før de blir drept.
–Vi kan slåss eller bytte side. –Jeg bytter. Skuddene gjør vondt.
–Pappa, mamma vil ha deg hjem. –Nei, jeg plyndrer.
Kom hit!
–Slutt! Vi blir Cartmans slaver. –Vi spiller bare rollespill, Kyle.
Jeg er menige John Farcastle, og jeg må føIge min generals ordre.
–Her er det mer snaps. –Mer snaps!
Sersjant Larson. Vi skal stanse terroristene.
Ikke terrorister. En gjeng fylliker fra Colorado.
Vi kan ikke skyte dem. Det er kvinner og barn.
Skyt et verselskudd!
Sanitet!
–Uff, da. –They killed Kenny!
–You bastards! –Hei!
–Vi kan ikke skyte. –Hvordan stanser vi dem?
Det vet jeg. Men vi må vente til det blir mørkt.
Mrs McKormick! Det er med tungt hjerte jeg meddeler
at din sønn ble drept i slaget ved Ruby Hills fornøyelsespark.
Krigen har tatt noe fra alle. Din sønn er det eneste drepte,
men vi deler alle sorgen. Han døde ikke forgjeves.
Jeg skal kjempe og gjøre Stan og Kyle til mine slaver.
Jeg hater dem så fryktelig dypt. Din general Cartman Lee.
Se. Vi tar snapsen, så vil alle hjem i morgen tidlig.
–God idé, Billy. –Framover!
–Hvor skal vi? –Hvor dro sørstatshæren?
Til Fort Sumter i South Carolina, tror jeg.
–Der ble borgerkriget opptrappet. –Da skal vi til Fort Sumter.
–Fint. Jeg skal hente mer snaps. –Kan jeg få noen dyrekjeks?
–De med glasur og strøssel på. –Hva? Klart det.
–Hva fa... Hvor er snapsen? –Er det slutt på snaps?
–Det er umulig. –Vi har drukket opp alt.
–Hva gjør vi? –Venter til i morgen.
Sjakk matt, Cartman. Snart vil du være vår slave.
–Hodet mitt. –Hvor er jeg?
Dette var det lengste fylleslaget vi har hatt, Ned.
Au. Au, hodet mitt.
–Jeg burde være på jobb. –Jeg også.
Kom, så skynder vi oss til bussholdeplassen.
Hvor skal dere? Dere kan ikke gå. Vi skal ta Fort Sumter.
Vi må bare hjem før konene forlater oss.
Men konføderasjonen, da? Hva skjedde med friheten?
–Ha ha, du taper, feiten. –Jeg hater dere.
I dag har du Iært noe. Man kan ikke skrive om historien.
Ting skjer ikke tilfeldig. Man kan prøve å endre...
–Hvor skal du? –Det er ikke over ennå.
–Tenk at vi dro helt hit. –Nå er det ikke langt igjen.
Hvor mye koster en billett til Colorado, tror du?
Hei! Jeg heter Suzette og e mersmakssnapsjenten.
Vi sponser dere med all mersmakssnapsen dere trenger.
–Jeg klarer ikke mer. –Ikke jeg heller.
Kom igjen. En liten skåI for å feire alt dere har gjort og sett.
Ja, vær så snill. Drikk av utringningen.
Tja, en liten tår skader vel ikke.
Se! Ned tar trikset sitt igjen!
–Hør, nå leker vi rompeklyp. –Hva er rompeklyp?
Man Iøper rundt og klyper hverandre i rompa.
Det høres gøy ut!
Der fikk jeg deg!
Jeg vil ikke forstyrre, men vi skal visst innta et fort.
Dere hørte hva generalen sa.
–Å, nei! –Vi får aldri stanset ham.
I 1861 prøvde sørstatene å fjerne nordstatshæren på fredelig vis.
Men Lincoln–administrasjonen ville ikke overgi fortet.
–Da grep Jefferson Davis inn. –og så vant sørstatene?
Ja. Tenk dere å være nordstatssoldat ved dette fortet–
–og plutselig en dag få se tusenvis av sørstatssoldater.
–Innta fortet! –Angrip!
Vi vant! Fortet er vårt.
Hva var det?
Aktivister, dere befinner dere på statlig historisk mark.
Forlat monumentet med hendene oppe.
Vil dere besøke fortet, kontakt handelskammeret i South Carolina.
–Gi deg. Det er over 100 soldater. –Kyss meg i ræva.
Hva skal vi gjøre? De er flere.
Vi vervet jo menn i South Carolina. De kommer nok.
–Greit. Spreng hele greia. –Nei, fedrene våre er der.
Deres måte fungerte ikke. Nå prøver vi vår måte.
Ikke rør dere!
Hei, se! Alle i hele South Carolina har kommet.
–Jeg visste det! –Pokker.
Vi er klare til å slåss med dere. Leve konføderasjonen!
Nå er vi mange. Det er på tide å gå mot Washington.
Regjeringen! Dere kan ikke overse våre forpinte rop.
Hørte dere? Regjeringen?
Oi, dette ser ille ut.
Det er som millionprotesten, men disse er en million.
Mr President! En beskjed fra ekstremistene.
Kjære mr President. Iblant kan man ikke fordra regjeringens makt.
Gjør sørstatene selvstendige og gi dem en blomstrende framtid.
Ellers må vi vise videoen av deg og Marissa Tomei.
Herregud! Vi må gå med på det.
–Hva? De er ikke så mange. –Som visepresident er jeg enig.
–Det er jo bare sørstatene. –Jeg kan ikke gjøre noe.
Si til general Lee at vi møtes utenfor Capitol.
Jeg er så glad jeg ikke har din jobb.
–Vi gir opp og blir slaver. –Det handler ikke om dere.
Det handler om historien. De kan ikke skrive den om.
Vent! De spiller jo bare. Vi får spille med dem.
Kom, så får dere en kort historietime.
Da skriver jeg under på at sørstatene vant borgerkrigen.
Hurra!
Vi har fått taket på presidenten. Flaks at du har videoen.
Det fant jeg på.
–Hva? Hvem er det? –Abraham Lincoln, USAs president.
Jefferson Davis, president for konføderasjonen.
–Det blir bare sprøere. –Hva gjør dere?
General, han spiller Davis. Ikke snakk slik til en overordnet.
Som president for konføderasjonen kapitulerer jeg.
Og jeg godtar både kapitulasjonen og deres vilkår:
Du og deres soldater får gratis mersmakssnaps i et år.
–Et helt år? –Ja, da er vel målet nådd.
Må jeg ikke skrive under nå?
Vi burde vel se på Smithsonian før vi drar hjem.
Lincoln og Davis har inngått en avtale. Krigen er over.
–Endelig er det slutt, Cartman. –Du kan ta av deg skjegget.
Som USAs president vil jeg takke for at dere slo ned opprøret.
Sørstatene tapte, Cartman, og du er vår slave i en måned.
–Jeg var så nær! Pokker! –Først skal du...
Vent litt! Nordstatene vant jo.
–Og slaveriet ble opphevet. –Ja, det er forbudt og galt.
Delvis på grunn av at nordstatene vant.
Pokker heller, vi drar hjem. Takk, Clinton.
Tekst: Ståle Waren Broadcast Text Oslo, 2005
Tekstadministrasjon: www. broadcasttext. com